Az eszperantó mint élő nyelv és lingua franca

“Kézenfekvő az a gondolat, hogy –az anyanyelvek jogainak és hatókörének csorbítatlanul hagyásával-
minden ország minden polgárának egyugyanazon
másodnyelvet tanítsák.
Nehéz ebben a szerepben másra gondolni, mint valamiféle mesterséges nyelvre. Itt a“mesterséges” jelző ugyan a “természetes”-nek ellentéte, de semmiképp sem a “természetellenes”-nek szinonimája.”
												(Bárczi Géza)																					
Néhány gondolat a nyelvtudásról

“Ahány nyelven beszélsz, annyi embert érsz” – tartja a mondás, amelyet talán még soha nem emlegettünk olyan gyakran, mint manapság. “A nyelv az, amit még rosszul is érdemes tudni” hangzott el Lomb Katónak, a 17 nyelvű szinkrontolmácsnak szájából. Miért is? Nyelvtudás birtokában látókörünk kiszélesedik, új horizontok, eddig zárt kapuk nyílnak meg előttünk, ezáltal még érdeklődőbben tekintünk a bennünket körülvevő világra, lehetőségünk adódik az eltérő kultúrával rendelkező népek megértésére.	
Hazánkban a nyelvtudás néhány évvel ezelőtt még csak hasznos ismeretnek számított, napjainkban azonban az idegen nyelvek tudása nemcsak előnyös, hanem kifejezetten kívánatos, sőt nem egy pályán elengedhetetlenül szükséges, nélkülözhetetlen tudásnak, felbecsülhetetlen értéknek, emellett pedig jó befektetésnek is tartják. Tehát a nyelvtudás fontosságát manapság már senki sem kérdőjelezheti meg. Globalizációs világunkban, uniós csatlakozásunk után a XXI. században természettudósnak, jogásznak, nyelvésznek ildomos négy-öt nyelven értenie, ha a tudomány fejlődésével annyira-amennyire lépést akar tartani, s hosszú éveket kell áldoznia a nyelv(ek) (meg)tanulására, olyan éveket, melyeket szakmájában minden bizonnyal sokkal hasznosabban értékesíthetett volna. 	
A magyarok nyelvtudásáról készített reprezentatív felmérések eredményei megdöbbentőek: míg ez EU más országaiban átlagosan a lakosság fele beszél legalább egy idegen nyelvet, addig a magyaroknak csak alig egyötöde mondhatja ugyanezt el magáról. Ennek egyik oka talán abban keresendő, hogy Magyarországon a régi rendszer politikai sajátságaiból adódóan a nyugati nyelvek oktatása háttérbe szorult, s hosszú éveken keresztül az orosz volt a kötelező, s tudvalevő, hogy a kötelező jelző általában az emberek többségében visszatetszést kelt. A nyolcvanas évek végétől azonban, mint minden téren, a nyelvoktatásban is nyitottunk a nyugat felé, ennek következtében az angol és a német lettek dominánsak a padokban. 
Napjainkban már óvodás korban elkezdődhet az idegen beszéd (játékos) elsajátítása, az általános iskola alsó tagozatában pedig teljesen természetes, hogy (nem ritkán már kiselsősként) az esetek többségében első idegen nyelvként németet vagy angolt, második idegen nyelvként pedig általában olaszt, franciát vagy spanyolt választanak a nebulók. Iskolai kereteken belül lehetőségeikhez mérten egyes iskolák anyanyelvi lektor biztosításával járulnak hozzá a sikeres nyelvtanításhoz. Néhány év óta a nyelviskolák ajánlatai között újabban megtaláljuk az eszperantót is, mely egyre inkább sikerágazatnak számít. 
Hazánkban a széleskörű nyelvoktatás alapjait az Orbán-kormány teremtette meg azzal, hogy a felsőfokú oktatásban részt vevők számára kötelezővé tette a nyelvvizsgát oly módon, hogy a diploma megszerzésének feltételéhez kötötte, ezzel a lépéssel pedig elősegítette azt, hogy nyugati mintára immár Magyarországon is megsokszorozódjon az idegen (élő és mesterséges) nyelveket  komolyan, magas szinten tanuló diákok száma. 
Az uniós csatlakozás természetesen a nyelvpolitikát sem hagyta érintetlenül. ’Közvetítőnyelv nélkül nincs gyümölcsöző kapcsolat!’, ’A tanulás váljon társadalmi szükségletté!’ -hangzott a szlogen, s ennek megoldására a vezetők ugyan szorgalmazzák, hogy a tagországok állampolgárai anyanyelvükön kívül sajátítsanak el jól még két idegen nyelvet, (háromnyelvű modell) azonban a tények azt mutatják, ez az elképzelés egyelőre utópia marad, hiszen a korábbiakban említett nyelvoktatási és nyelvtanulási statisztikák egyöntetűen arról árulkodnak, hogy a kitűzött cél több okból sem tekinthető reálisnak. 										A három nyelv tudásának ötlete mellőz minden tapasztalatot a nyelvtanulási adottságok és feltételek különbözőségéről. A legszellemesebb bírálatok egyike a belga André Martin-től származik, amelyet európai parlamenti meghallgatás alkalmával (1995) mondott el: “Az ember nehezen képzeli el, hogy például egy zseniális svéd tökéletesen tudván az angolt, a németet és a hollandot, hogy ne mondjam még a lengyelt vagy a finnt, valamikor is képes lenne érdemlegesen társalogni egy nem kevésbé tehetséges göröggel, aki folyékonyan használja az olaszt, a spanyolt, a franciát s talán ezeken kívül még a szerb-horvátot is.” ą				
Sok évtizedes tapasztalat mutatja Európa-szerte, hogy több nyelv magas szinten történő elsajátításához az átlagost meghaladó feltételek szükségesek, mind az egyéni adottságokat, mind a körülményeket tekintve (Gados: 2004:4). Ilyen nyelvtudásra szert tenni csak keveseknek sikerül. Egy, az Eurobarometer Report 54 által 2000-ben végzett és reprezentatívnak minősített felmérés² szerint a megkérdezetteknek csak 32,4%-a nyilatkozott támogatóan a több idegen nyelv tudásának szükségességéről, 53,4% pedig elutasította(!) ezt. Ugyanezen felmérésből derült ki az is, hogy az Unió lakosságából 47% egyáltalán nem beszél idegen nyelvet. 

A mesterséges nyelvek

Mesterséges vagy tervezett nyelvnek azokat a nyelveket nevezzük, melyek tudatos emberi tevékenységnek köszönhetik létrejöttüket. A mesterséges nyelvek bizonyos elemeit és szabályait megalkotóik a természetes nyelvekből vették, illetőleg azok mintái alapján alkották meg. Nyelvalakító tevékenységükben azonban a szigorú ésszerűség, az egyszerűségre, következetességre való törekvés, tehát a logika játszotta a főszerepet (Kiss 2002:83).  					Több százra tehető az ismert mesterséges nyelvek száma, hiszen már az ókorban is felmerült az igény egy univerzális nyelv létrehozására. A középkorban a latin volt az igazi közvetítő nyelv, mely egyaránt magában hordozta a civilizáció és a kultúra nyelvét, a keresztény eszmét, de egyben a hódítók nyelve is volt. Később elsőként a londoni Royal Society (1660), majd a párizsi Tudományos Akadémia (1710) hagyott fel a latin, mint hivatalos nyelv használatával. 				Miután a történelemben a latin időszaka leáldozott, néhány más európai nyelvnek jutott a nemzetközi szerep, azoknak a népeknek, akik kulturális, politikai és kereskedelmi fölénnyel rendelkeztek, így vezető szerep jutott a XVI. században az olasznak és a spanyolnak, a XVII. században a spanyolnak és a franciának, a XVIII. században a franciának és az angolnak. Jóllehet, azóta eltelt két évszázad, a franciának a nemzetközi diplomácia területén még ma is jelentős szerepe van, az angol pedig napjainkban is a kereskedelem és a gazdaság elsődleges nyelve. Ugyanakkor a XX. századi világgazdaságban a Magyarországon legnagyobb népszerűségnek örvendő angol és német nyelv mellett tagadhatatlanul egyre nagyobb befolyáshoz jut a kínai, a spanyol és az orosz is. 
A nemzetközi kapcsolatok és a nagyhatalmak befolyásos területének növekedése, az Európai Unió új tagállamokkal való bővítésének ténye felveti egy komunális nyelv mint kommunikációs eszköz használatának problémáját, abból a célból, hogy kapcsolataik minden szinten hatékonyabbá és gyorsabbá váljanak. Vajon melyik nyelv lenne erre a funkcióra a legalkalmasabb? A latin semmiképpen, mivel egyrészt már nem alkalmas a klasszikus gondolkodásmódhoz nem kötődő modern gondolatok kifejezésére, másrészt meglehetősen bonyolult nyelvtani felépítése lehetetlenné teszi a nyelv rövid idő alatt történő elsajátítását. 								Az elsődleges megoldás minden bizonnyal az lenne, ha mindnyájan ugyanazt a nyelvet tanulnánk, tehát az anyanyelvünkön kívül tudnánk még egy nyelvet és ez egy rövid idő alatt könnyedén megtanulható segédnyelv lenne, amely előmozdítaná a nemzetek közti hatékony kommunikációt. Talán az eszperantó nyelv alkalmas lenne erre a szerepre? Vajon a nyelvi korlátokat csak egy mindenki számára viszonylag könnyedén és rövid idő alatt elsajátítható a világ által egyezményesen elfogadott mesterséges nyelv bonthatná-e le? 

A mesterséges nyelvek kritériumai

David Crystal az ideális mesterséges nyelv kritériumai között az alábbi követelményeket találjuk (Crystal 1997:441): 1.) könnyen megtanulható legyen, 2.) mutasson hasonlóságokat az egyes anyanyelvekkel, 3.) funkciógazdag,  4.) egységes, 5.) valamint semleges legyen, 6.) illetve segítse a világ megismerését. Ugyanakkor rámutat arra a tényre is, hogy egy mesterséges nyelv elfogadtatása rendkívül küzdelmes feladat a nyelv támogatói számára, melynek során számos társadalmi, nyelvi és politikai problémával kell szembenézniük. Nehéz feladatot jelenthet az érdeklődés felkeltése a mesterséges nyelvek iránt, problémát okozhat a nyelvi identitás és nyelvi elfogultság kérdése, a szemantikai eltérések, valamint esetleges ellenérzést szülhet a mesterséges világnyelv gondolata. Hogy a nemzetközi nyelv megteremtése milyen átfogó humánus probléma volt, bizonyítja az is, hogy nagy elmék, világhírű tudósok próbálkoztak meg vele. 						A mesterséges nyelv alapötlete az újkorban tulajdonképpen Francis Bacon filozófiájáig vezethető vissza. Ő azt a kérdést feszegette, vajon léteznek-e olyan jelek, amelyek mindenki számára ugyanazt jelentik, legyen az illető angol, német, francia, vagy olasz. Az első kísérletek a priori elven³ történtek, így nem sok közük volt valójában beszélt nyelvekhez. Míg ezek a rendszerek nagyon vonzók voltak, mert egyszerűbbnek tűntek a valódi nyelveknél, hamarosan bebizonyosodott, hogy a szókincs rohamos fejlődése áthághatatlan akadályok elé állítja a nyelvet tanulókat. Ezzel magyarázható, hogy a nyelvek egyike sem talált népeket átfogó érdeklődésre. Az úgynevezett a posteriori4 mesterséges nyelvek már kifinomultabbak voltak, ami lehetővé tette, hogy számottevő népszerűségre tehessenek szert. A ma ismert és elfogadott mesterséges nyelvek mindegyike ebbe a csoportba tartozik, közös jellemzőjük, hogy egy adott kultúrkörből indulnak ki, és nem teljesen újszerű szókinccsel dolgoznak, hanem több nyelvben hasonlóan vagy egyformán használt kifejezéseken alapszanak, így megtanulásuk lényegesen egyszerűbb mint az a priori nyelveké. Előnyüket az jelenti, hogy a nyelvtani szabályokat rendszerint leegyszerűsítik, olykor kiküszöbölik a látszólagos logikátlanságokat, illetve a szabálytalanul képzett alakokat. 
A rendszerre való törekvés persze nem mindegyik mesterséges nyelvben azonos fokú, míg az eszperantó semmiféle irregularitást nem enged meg; vannak azonban olyan mesterséges nyelvek, amelyekben előfordulnak kivételek. Ami az eszperantót illeti, az egyik leggyakrabban emlegetett vád éppen az, hogy ’mesterséges’, ezért eleve alkalmatlan arra, hogy betöltse a nemzetközi nyelv szerepét. A nemzetközi közvetítőnyelvvel kapcsolatosan az alábbi kérdések merülnek fel: 

•	Hogyan lehet megállapítani, hogy mesterségesek vagy természetesek egy tervezett nyelv elemei? 
•	Jogos és célszerű-e az összehasonlítás a világ bármelyik nyelvével? 
•	A XIX. századi történeti összehasonlító nyelvészetnek, a komparativisztikának nincs helye a mesterséges nyelvek kutatásában, annál inkább azonban a kontrasztivításban. 

Interlingva, Basic English

Az eszperantó születését megelőző mesterséges nyelvnek, az 1879-ben Schleyer által létrehozott Volapüknek azért nem volt sikere, mert szókészlete távol állt a nemzetközi nyelvek lexikájától, ezért a nyelv elsajátítása mérhetetlenül nehéznek tűnt és nem utolsó sorban jó emlékezőképességet is igényelt, ez pedig kimerítette a mesterséges nyelv egyszerűségre, gyors és könnyű tanulhatóságra vonatkozó  íratlan szabályait.      
A latin számos nyelvújítót megihletett, legalább 18 esetben történtek kezdeményezések arra, hogy mesterséges nyelvet dolgozzanak ki. Igy történt ez 1903-ban, az Interlingua (latino sine flexione) esetében is. Kétségtelen, a nyelvtani szabályok hiánya megkönnyítette a nyelv szóbeli használatát, azonban nehézkessé tette az írásbeliséget. Továbbá hibaként róható fel az is, hogy az Interlingua és más latin alapú mesterséges nyelv elsajátítása csupán a neolatin nyelvcsaládba tartozó népeknek volt könnyű. 
Az 1927-ben Odgen által javasolt 850 angol alapú lexikájú Basic English pedig éppen azért bukott meg, mert az anyanyelvhez képest erősen leredukált újdonsült nyelvváltozat az angol anyanyelvű személyek által elfogadhatatlannak és használhatatlannak bizonyult. 

Zamenhof és az Internacia Lingvo

Az elmondottakat kiterjeszthetjük a legnagyobb és a legszéleskörűbben elterjedt máig ’élő’ mesterséges nyelvre, azaz a Ludwig Lazarus Zamenhof lengyel orvosprofesszor által kitalált és 1887-ben a Mezsdunarodnij Jazik /Internacia Lingvo/ (Nemzetközi nyelv) című művében, Dr. Esperanto álnéven kiadott eszperantó nyelvre, mely elnevezés magyar fordításban reménységet jelent. A vékony kötet az általa többéves munkával megalkotott új nyelv grammatikáját tartalmazta néhány szemelvénnyel, szószedettel. 
Elgondolása zseniálisnak bizonyult, annál is inkább, mivel állítólag néhány hét múlva megjelent lakásán a nagyműveltségű mérnök, Antoni Grabowski, és eszperantóul szólította meg. Még ugyanebben az évben közreadták a nyelv szerkezetét és szókincsét pontosan rögzítő Fundamento de Esperanto című kötetet. 
Ismeretes, hogy Zamenhof már nagyon fiatalon, 15 éves korában leírta első világnyelvtervezetét, ez talán annak volt köszönhető, hogy maga is igen sokszínű nyelvi közegből származott, családjában oroszul és a héber egyszerű változatával, az egyszerűsített kreolizált némettel, azaz jiddisül beszélt, a külvilággal lengyelül érintkezett, a zsinagógában a hébert használta, míg az iskolában a német, a francia és az angol mellett latinul és görögül is tanult. Szülővárosában, a lengyelországi Bjelostockban a város lakói (lengyelek, oroszok, ukránok, zsidók) állandó ellentétben álltak egymással. Vélhetően ez a feszült helyzet késztette a fiatal Zamenhofot arra, hogy megelégelvén az etnikai viszálykodást rendet tegyen a bábeli zűrzavarban, s a kommunikációs problémák kiküszöbölése céljából megalkosson egy olyan nyelvet, amelynek segítségével közelebb hozza egymáshoz a nemzetiségeket, hogy egymás kultúráját, problémáit megismervén a közös nyelv segítségével barátságban élhessenek egymás mellett. 
Az eszperantó alapját (melyet az indoeurópai nyelvek közös sarjának is szokás nevezni) és szókincsét kizárólag természetes, (mintegy harminc) élő nyelvből merítette, ezt különösen fontos hangsúlyozni, amikor természetes és mesterséges nyelvekről beszélünk. A lengyel származású professzor a nyelvalkotás pillanatában még nem tudhatta, hogy egy világot átfogó mozgalom kerekedik ki belőle. Elsődleges célja az volt, hogy megteremtse a földkerekség minden nemzete számára a közös érintkezési nyelvet, tehát eleve lingua franca szerepet tulajdonított neki. 
A költőnek készülő Zamenhof mindig is azt hangsúlyozta, ő nem a nyelv megalkotója, csupán annak kezdeményezője kíván lenni az általa megadott alapszabályokkal. Az eszperantisták szerint a kérdéses nyelv azért tudott elterjedni, mert csak szabályokat fogalmazott meg; 16 alapszabályt és 900 szót, mely csak a csírája annak az árnyalatokban és kifejezésekben gazdag nyelvnek, amellyé 118 év alatt fejlődött. 

Az eszperantó nyelv felépítése

Wells professzor, a londoni University College angol nyelvű tanára összehasonlítást végzett az angol és az eszperantó nyelv között (Wells 2002). Az eszperantó nyelv fonetikai jellemzőit illetően megállapította, hogy abc-je fonetikus, 28 hangzóból, 28 jelből áll, minden betűt úgy ejtünk ahogy írunk, és minden betű mindig ugyanazt a hangot képviseli, a hangsúly kivétel nélkül mindig az utolsó előtti szótagra esik, rendhagyó igék nincsenek, az igeragozási gyökök változatlanok, 6 féle végződés lehetséges, 3 igeidő létezik a nyelvben, homonímákat illetve idiómákat nem tartalmaz, ritkák benne a több jelentésű szavak, közönséges szöveg megértéséhez kb. 500 szó és 50 nyelvtani elem szükséges, az alapszintű vizsgához 150 óra tanulás kívánatos. Egy hónap normál tempóban történő tanulással elsajátítható eszperantó anyagmennyiség megfelel egy év normál tempóban történő nyelvtanulással elsajátítható német anyagmennyiségnek. 
Az eszperantó beszélt és írott nyelv. Szókészlete főleg nyugat-európai nyelvekből származik, míg mondattana és alaktana erős szláv befolyást mutat. Az eszperantó szóelemek állandók, csaknem végtelen, más-más szavakkal való kombinációra alkalmasak, ezért sok hasonlóságot mutat az izoláló nyelvekkel, mint a kínai is, míg belső felépítése a ragozó nyelvekkel mutat rokonságot, mint a török, a szuahéli és a japán. Érdekesség, hogy a mai eszperantó szókincs a nyelv fejlődésének következtében afrikai(!) és japán(!) elemeket is tartalmaz.
Kezdetben a nyelv kb. 1000 szógyökből állt, amiből 10.000-12.000 szót lehet képezni. Ma az eszperantó szótárak 15.00-20.000 szógyököt tartalmaznak, amiből százezernyi kifejezést lehet formálni; és a nyelv tovább fejlődik: az aktuális irányzatokat az Eszperantó Akadémia ellenőrzi. Az idők folyamán a nyelvet a legkülönfélébb célokra használták, némelyek vitát váltottak ki, vagy problémát okoztak. A nyelvet betiltották, használóit üldözték, úgy mint Sztálin, aki az eszperantót “kozmopoliták” nyelvének tartotta, és Hitler, akinek a nyelv a zsidók nyelve (Zamenhof, a nyelv megalkotója zsidó volt). 5 
Az Eszperantó Világszövetség mellett működik egy nyelvészeti akadémia, amelyben kiváló nyelvészek, irodalmárok, tudósok működnek közre abból a célból, hogy elősegítsék a nyelv tudományos, céltudatos fejlesztését és irodalmi gazdagodását, gondoskodnak arról, hogy Zamenhof egykori javaslatait figyelembe véve szabadon lehessen ’újítani’ a nyelvet, hiszen ma is vannak olyan törekvések, melyek új nyelvi elemeket bevezetésére irányulnak.

Dióhéjban a világ nyelveiről

A nyelvészek napjainkig mintegy 22 ezer nyelv, dialektus, törzs nevét jegyezték fel, azonosították, rendszerezték. Mégis hány nyelv van a világon? Hányan beszélik őket? E kérdésre nem tudjuk a pontos választ, a szakkönyvek általában 4-5 ezres számot említenek, de a becslések 3 és 10 ezer között váltakoznak. 
A Classification and Index of the Word’s  Languages nem kevesebb mint 4.500 élő nyelvet s annak 20.000 dialektusát tartja számon, jóllehet ebből a statisztikák szerint kéthetenként egy örökre “eltűnik”. A nyelvek számának megbecsülésénél talán csak egyetlen nehezebb dolog van, nevezetesen, hogy megmondjuk, hányan is beszélnek egy bizonyos nyelvet. Egy nyelv beszélőire vonatkozó becsléseket elsősorban a világ demográfiai mutatói határozzák meg. 1987 közepén a világ népességét 5 milliárdra becsülték (Crystal 1997:441), mely az ENSZ becslései szerint a századfordulóra elérheti a 6 milliárdot.  

Vajon szükség van-e az eszperantóra?

Felmerül a kérdés, ha ennyi nyelvet beszélnek a világon, akkor miért van szükség olyan mesterséges nyelvekre mint a volapük, az ido, az interlingua vagy akár az eszperantóra?
Eszperantisták a nyelvi gondokra és az eszperantó kínálta lehetőségre évek óta emlékeztetik az Unió vezető szerveit. Ha áttörő sikert még nem is hozott, némi – bár még nem elegendő – eredménye azért van ennek a tevékenységnek: az Európai Parlament 626 tagja közül eddig 93 adott olyan nyilatkozatot, melynek értelmében a nyelvprobléma vizsgálatakor támogatnák az eszperantó figyelembevételét. Figyelmet érdemlő tény, hogy olyan tagállamok képviselői milyen nagy hányadban tartoznak a támogatók közé, amelyeknél a nyelvi gondok közismertek. Így a 15 ír képviselőből 12 (80%), a 25 belga képviselőből 15 (60%) van a támogatók között (Gados 2004:4).
Summa summárum, fentiek alapján leszögezhetjük, hogy a mai világban, amely a kisebbségek nyelvi és kulturális különbözőséghez való jogának tudatára ébred, az eszperantó nyelv megújuló figyelmet kap a befolyással bíró döntéshozók részéről.

Eszperantó kétnyelvűség

A mesterséges nyelvek hívei közül sokan a ’mesterséges’ jelzőt sértőnek találják, jobban szeretik a ’segédnyelv’ kifejezést. Ez legfőképpen az eszperantistákra igaz, akik úgy érzik, nyelvük már elég fejlett, számos nyelvi szerepet képes betölteni, számtalan domenben lehetséges funkcionális használata, sőt, véleményük szerint az eszperantó olyannyira természetes, hogy ma már számos gyermek tanulja meg anyanyelveként, amely egyes laikusok szerint egy társadalmon belül akár identitászavarhoz is vezethet. 
A Magyar Eszperantó Szövetség 2002. december 10-én tartott tudományos konferenciáján hangzott el a következő adat: az eszperantó kétnyelvűség nem ritka jelenség, elérte az 1000-es számot (Csiszár Pálma szíves szóbeli közlése alapján, aki maga is lelkes eszperantista). Akadnak olyan családok, ahol a szülők különböző anyanyelvűek és az eszperantó révén ismerkedtek meg, ezekben a családokban a gyermeknek általában három nyelvet tanítanak meg, az édesapa anyanyelvét, az édesanya anyanyelvét és a környezet nyelvét, amelyben élnek. 				Nem ritkák azonban az olyan családok sem, ahol Ronjat ’egy szülő - egy nyelv’ elvét követve (Lengyel 1997:135) az egyik szülő kizárólagosan eszperantóul kommunikál gyermekével. Különösen akkor indokolt ez a megoldás, ha például az eltérő nyelvet beszélő szülőknek a gyermek megszületéséig nem sikerült elsajátítaniuk egymás nyelvét, ebben az esetben az eszperantó válik a családi interakció nyelvévé.											Azonban nem cél, hogy az anyanyelvi eszperantó, a kétnyelvűség uralkodóvá váljon, hiszen az eszperantó elsősorban az utazás, a nyaralás, a család, a baráti kötelékek illetve a nemzetközi kapcsolatok nyelve, de egyre inkább számíthatunk a tudományos nyelv és a gazdasági nyelv fejlődésére és elterjedésére is.

Örök vita: Élő nyelv az eszperantó?

	A Magyar Tudományos Akadémia Nyelvtudományi Intézete 2004. január 29-én állásfoglalást adott ki, amelyben az eszperantót élő nyelvnek minősíti.6 Az akadémiai állásfoglalás alapján az Oktatási Minisztérium Felsőoktatási Helyettes Államtitkárság Felsőoktatási Főosztálya 2004. február 2-án kelt állásfoglalásában kijelentette, hogy a diploma megszerzéséhez szükséges nyelvvizsgák elfogadása során az eszperantó élő nyelvnek minősül.
Azt, hogy az eszperantó élő nyelv, mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy használják, - beszélőinek száma azonban nehezen megbecsülhető, eltérő adatok állnak rendelkezésünkre, Crystal szerint mintegy 1-15 millióra tehető, Szenes Imre újságíró, eszperantista azonban úgy véli, a beszélők száma mintegy 20-25 millió, de ezen kívül nagy az eszperantó nyelvet nem beszélő, azonban az eszperantó nyelvvel szimpatizálók tábora.  							Ertl István (az Esperanto című, Hollandiában készülő folyóirat főszerkesztője) az eszperantó szervezetek taglétszámát az eladott könyvek és újságok példányszámát alapul véve 500 ezer és 2 millió közi teszi ezt a számot. Claude Piron véleménye szerint a világ 120 országában mintegy hárommillióan beszélik az eszperantót, többségükben fiatalok. Az eszperantó helyzete Európában (Kelet-Európában) relatíve a legjobb, habár az utóbbi években jelentősen nőtt a nem európai eszperantisták száma, főként Vietnamban, Indiában, Brazíliában, Japánban és Kínában. 			A legelső elképzelésekkel és vágyakkal szemben az eszperantó nem robbanásszerűen terjed, hanem lassan és fokozatosan. Ebben szerepet játszik egyrészt valószínűleg az, hogy a vele kapcsolatos kulturális intézményeket és termékeket is szinte teljes egészében az eszperantisták finanszírozzák, ismertsége tehát szerényebb anyagi bázisától is függ. Természetesen a fent említett mintegy 1000 bilingvis személy kivételével szinte mindenki második vagy sokadik idegennyelvként beszéli, eltérő szinten. Eszperantó nyelven nemcsak megérteni, olvasni, beszélni, gondolkodni lehet, de még álmodni is. Az eszperantó éppen olyan élő nyelv, mint bármely más, azzal a különbséggel, hogy senkinek sem kizárólagosan az anyanyelve. 
Kosztolányi úgy vélte, az beszél igazán idegen nyelvet, aki már álmodni is tud azon a nyelven. Attól a pillanattól kezdve, hogy az eszperantót használjuk, sőt, nemcsak a mindennapi kommunikációra, hanem irodalmi és más célokra is alkalmazzuk, a használattal önmagában feloldja, megemészti a mesterséges alkotásokat, és mihelyt ezek forgalomba kerülnek, megtelnek természetes tartalommal és a mesterkéltségnek a nyoma is eltűnik belőle, színeket kap, változatos feladatokra is képessé válik: megszűnik mesterséges mivolta, élő nyelvvé lép elő – ez történt az eszperantóval is. Noha Zamenhof a nyelvet elsősorban kommunikációs célra teremtette, ugyanakkor az elmúlt évszázadban bebizonyosodott, kiválóan alkalmas arra is, hogy filozófiáról, tudományról vagy irodalomról beszéljünk a nyelv segítségével. Az eszperantó –ha sokszor csak a háttérben is- de jelen van a kereskedelemben, turizmusban, kulturális cserekapcsolatokban, konferenciákon, fórumokon, monográfiákban, újságokban is.
Zamenhof tudatában volt annak, hogy a nemzeti nyelvek fejlődéséhez hasonlóan az eszperantót is irodalma tarthatja életben, ezért maga is példát mutatva, követőit szüntelenül a fordítói munkára ösztönözte. Hangsúlyozta, hogy a nyelv művelőinek nem szabad megelégedniük a könnyű feladatokkal, mert csak a fordítási nehézségek fedhetik fel a nyelv kifejezőképességének hiányait, amelyeket pótolni kell. Az eszperantó nyelv művelői sorjában fordították le az alábbi irodalmi alkotásokat a teljesség igénye nélkül: Shakespeare tragédiákat, Homérosz eposzait, Dante Isteni Színjátékát, Madách Tragédiáját, Tolsztoj regényeit, Ibsen drámáit, Andersen meséit, Petőfi-verseket, Balzac, Goethe, Baudelaire-műveket. A legkiválóbb műfordítókként tartjuk számon az alábbi eszperantistákat: Kalocsay Kálmánt, Székely Tibort, Nagy Józsefet, Zakar Jánost. Azonban nemcsak eszperantóra fordított világklasszikusok műveivel találkozhatunk, hanem eredeti eszperantó nyelven írt alkotásokkal is.

Nyelvtanulás- az eszperantó egyszerűsége

Hajlamosak vagyunk arra, hogy a nyelvtanulással kapcsolatos problémák fontosságát lebecsüljük. Az értelmiségiek, politikusok, újságírók vagy nyelvészek többsége nem érzékeli kellő súllyal a “nyelvi handicapet”, vagyis azt a tényt, hogy az az ember, aki nem ismer tökéletesen egy idegen nyelvet, kisebbségi helyzetben van ahhoz a személyhez képest, aki az illető nyelvet társalgási, vagy netán anyanyelvi szinten beszéli, és a nyelvi hátrány miatt ritkán illeti meg a neki kijáró figyelem. Az “annyit tudok, hogy ne adjanak el” nyelvi szint manapság nem bizonyul elegendőnek, erről rögtön megbizonyosodhatunk ha egy kényes üzleti ügyről vagy fontos politikai tárgyalásról van szó, illetve akkor, ha külföldön el kellene magyarázni az orvosnak pontosan mi a panaszunk, vagy válaszolnunk kellene egy rendőrnek, aki erőszakkal magával visz bennünket anélkül, hogy tudnánk hová és miért; nos, ismerjük be, ezekben az esetekben nem elegendő a felszínes nyelvtudás. 		A nyelvek általában sokkal könnyebbnek tűnnek mint amilyenek valójában. A francia, angol, olasz, német, spanyol nyelvek esetében Claude Pinot szerint mintegy 10.000 (ennél semmivel sem kevesebb) órai nyelvtanulás és gyakorlat (lenne) szükséges ahhoz, hogy magas szintű (anyanyelvi beszélőkéhez hasonló) nyelvtudás birtokába jussunk. Jelentős eltérés lehet az egyén által saját nyelvtudásáról feltételezett tudás és a valós tudás között. Az optimális 10.000 órához képest Európában országonként eltérően általában 800-1200 órát szánnak az első idegen nyelv elsajátítására, ami éppen egytizede a kívánatos  óraszámnak, ha pedig azt szeretnénk, hogy a tanulók két nyelven érjenek el hasonlóan jó eredményeket, akkor az aktuális óraszámot a húszszorosára kellene emelni. Valljuk be, hogy ennek megvalósítása utópiának, helyesebben szólva az adott körülmények között egyelőre teljességgel lehetetlennek tűnik. Hangsúlyozzuk tehát, a nyelvtanulás hosszadalmas folyamat, hiszen magyar szakemberek szerint alapfokú tudás eléréséhez kb. 300-320 kontaktus órára van szükség (teljesen kezdő szinttől számítva), míg középfokú tudásszinthez pedig kb. 400-450 nyelvóra szükségeltetik (egyéni készségektől függően). 					A nyelvi univerzálék létezésének tényét szem előtt tartva sem szabad elfelejtenünk, annak ellenére, hogy a világon beszélt több ezer nyelv megannyi közös vonást mutat, minden egyes nyelv sajátosságok gazdag tárát foglalja magába. Anyanyelvünk, a magyar nyelv egy rendkívül bonyolult szerkezetű, grammatikai felépítését tekintve könnyű jelzővel semmiképpen nem illethető, a török és latin nyelvhez hasonlóan agglutináló, a nyelvtani viszonyokat több szóelem összekapcsolásával kifejező nyelv, mely nem az indoeurópai nyelvek családjába tartozik. Talán ezzel is magyarázható, hogy nekünk magyaroknak sokkal nehezebb a világnyelvek bármelyikét megtanulni. Ugyanezen elgondolás fordítva is igaz; hasonló okból kifolyólag a magyar talán az egyik legnehezebben elsajátítható európai nyelv, egyes külföldi nyelvtanulóknak főként a magyar nyelvtanba törik bele a bicskájuk és a hangtannal (pl. c, gy, ty, zs, ö, ü hangok képzése, ejtése, rövid illetve hosszú magánhangzók megkülönböztetése –csak néhány példát kiragadva-) akad problémájuk, ez az oka annak, hogy a magyar mint idegennyelvet tanulóknak csupán elenyésző hányada jut el addig, hogy magas szinten tudja használni azt. 										Ezzel szemben az eszperantót a leggyorsabban megtanulható élő nyelvként tartják számon, láttuk, hogy a többi nyelv elsajátításához szükséges idő 1/5-1/10-e alatt elsajátítható (Haszpra 2001:219), 6-8 havi szorgalmas tanulás után könnyedén középfokú, 1-2 év után pedig akár felsőfokú nyelvvizsga is tehető belőle. Ezen kívül nagy előnye, hogy önálló tanulással, tanári kontroll nélkül is sikeresen elsajátítható, méghozzá akcentus nélkül. Magyarországon jelenleg a budapesti Eszperantó Szövetség tanfolyamain, vidéken pedig különböző nyelviskolákban lehet eszperantóul tanulni. 		Az eszperantó mozgalom egyre inkább hódít, bár, még ma is szép számmal akadnak olyanok, akik nem tudnak vele mit kezdeni, vagy jobb esetben az e betűvel beszélendő nem létező nyelvvel, az eszperentével azonosítják (Szilvási László szíves közlése alapján). 				Tény, hogy kis hazánkban sokan valóban csak a nyelvvizsga megszerzése céljából vágnak bele az eszperantó tanulásába, emellett ugyanakkor olyan lelkes eszperantistákkal is találkozhatunk, akiknek egyfajta életformát jelent a nyelv használata, hiszen ennek a lingua francának segítségével napi szinten kapcsolatot tartanak a világ más pontján élő társaikkal. Európában kevés ország dicsekedhet azzal, hogy felsőfokú tanintézetben, tanterv keretén belül oktatják az eszperantó nyelvet. Magyarországon eszperantó nyelvből érettségit is lehet tenni, az ELTE Bölcsészettudományi Kar Általános és Nyelvészeti Tanszékén pedig a világon első ízben folyik eszperantó szakos tanárképzés, másoddiplomás képzési formában. Budaörsön iskolakísérletet folytatnak az eszperantó nyelv tanítására az alsó tagozatban. Ezen kívül 2004-ben az eszperantó nyelv tanításáról PhD-értekezés is született Bújdosó Iván tollából.

Eszperantó nyelvoktatás a világban

A 60-as évek óta az eszperantó nyelvet mintegy 600 általános iskolában tanítják 32 országban fakultatív óra keretében, minisztériumi rendelkezések vagy egyéb törvények alapján.  Felsőfokú eszperantó oktatás folyik továbbá Brazíliában, Kínában, Franciaországban, Olaszországban, Lengyelországban, Spanyolországban és az Egyesült Államokban is. Olaszországban tanítási órán kívül tartanak eszperantó órákat, a statisztikák szerint az általános iskolában választható nyolc nyelv közül az eszperantó a negyedik helyet foglalja el. A végzett kísérletek bebizonyították az eszperantó nyelv propedeutikai (további nyelvek tanulását elősegítő) hatását, vagyis azt, hogy a gyermekek esetében célszerű először az eszperantót tanítani a magyar nyelv után, mert ha első nyelvként az eszperantót tanulja, csak utána a franciát, angolt, németet vagy angolt, akkor a második idegen nyelvet körülbelül fele akkora energiával fogja elsajátítani. 

Nyelvvizsga  eszperantó nyelvből

A többi élő nyelvhez hasonlóan eszperantóból is lehet alap- közép- és felsőfokú szinten államilag elismert nyelvvizsgát tenni. (Az eszperantó nemzetközi nyelvet –mint deklarált élő nyelvet- 2000. szeptember 25-én az Idegennyelvi Továbbképző Központ akkreditáltatta). Természetesen az eszperantóból is ugyanazok a követelmények, mint a nemzeti nyelvek esetében. Sajnos egyelőre szakmai anyaggal bővített középfokú vizsgáztatásra nincs lehetőség, de a legtöbb felsőfokú intézményben, ahol a diplomához elfogadják az eszperantó nyelvvizsgát, ezt felsőfokú nyelvvizsgával ki lehet váltani.										Noha a statisztikák ezt nem teljesen támasztják alá, sok eszperantót tanuló személy azt gondolja, hogy a nyelvtanulás automatikus következménye a sikeres nyelvvizsga. Papp Tibornak az Eventojban (2002 november) megjelent ’Rigó utca: az eszperantó a 3. helyen’ című írásában olvasható az a statisztikai adat (1. táblázat), miszerint Magyarországon 2002-ben (a 20 akkreditált nyelvből nyelvvizsgára jelentkező 154.000 fő közül) mintegy 7.000 fő tett eszperantó nyelvvizsgát. 59%-uk első próbálkozásra megfelelt a vizsgakövetelményeknek. A jelentkezők 70%-a tesz sikeres írásbeli vizsgát, a szóbeli vizsga sikerességének aránya 56,5%. Érdekesség megemlíteni azt a paradoxont, hogy a sikerességi mutatókat tekintve az összes többi nyelv esetében elmondható, a vizsgára jelentkező tanulók az írásbeli vizsgán gyengébb teljesítményt nyújtanak mint a szóbelin. Ez az eszperantó esetében éppen fordítva van. Az elmúlt években eszperantó nyelvből állami nyelvvizsgát tettek számát az alábbi táblázat mutatja:
 1. Táblázat (Papp Tibor in Eventoj 2002. november)
Év	Alapfok	Középfok	Felsőfok	Összesen	
1995	8	576	18	602	
1996	25	485	11	521	
1997	29	512	4	545	
1998	20	509	5	564	
1999	113	462	8	583	
2000	168	1455	4	1647	
Összesen:	393	3.999	50	4.442	
 
Az alábbi táblázatban nyomon követhetjük at ITK-nál 2002 évben eszperantó nyelvvizsgára jelentkezettek megoszlását nyelvvizsga típus és fok szerinti lebontásban:

2. Táblázat (Bujdosó Iván in A többnyelvű Európa (2004), Bakonyi-Nádai p. 76)
	Alapfok	Középfok	Felsőfok	Összesen	
A típus: szóbeli	191	1.837	40	2.068	
B típus: írásbeli	222	1.628	35	1.883	
C típus:mindkettő	587	2.412	135	3.134	
A + B + C	1000	5.877	210	7.087	

A nyelvvizsgázók döntő hányada életkorát tekintve a nagy nyelvek (angol, német) korábbi gyakorlatától eltérően nem a középiskolás diákok közül, hanem a felsőoktatási intézmények –elsősorban végzős- hallgatói közül kerül ki, a nemek szerinti megoszlás pedig 69%-31%-os arányt mutat a nők javára- derül ki Bujdosó kutatásaiból (Bujdosó 2004:76).
	
Véleményem szerint az eszperantó nyelv tanulásának motivációja az alábbi okokra vezethető vissza a nyelvtanulók esetében:

•	Korábban kudarcot vallottak más, gyakoribb nyelvek tanulásával
•	Szorítja őket az idő (nyelvvizsga-bizonyítvány a diploma átvételének előfeltétele)
•	Hallomásból tudják, az eszperantó könnyen tanulható
•	Az eszperantót megjelenésekor azzal népszerűsítették, hogy passzív megértése egy művelt ember számára rövid időn belül elérhető
•	A könnyen és gyorsan tanulhatóság kritériumának a hallgatók körében csak az eszperantó vagy a lóvári cigány tesz eleget

Persze nem elhanyagolható az a tény sem, hogy az eszperantó nyelvtanulásra fordított költségek messze elmaradnak más nyelvre fordított költségektől, tehát lényegesen kisebb anyagi befektetéssel is el lehet érni ugyanazt az eredményt, és akkor az időfaktort, mint rohanó világunkban a nyelv elsajátításának fontos tényezőjét még nem is említettük. Kétségtelen, hogy ennek a nyelvnek az ismerete sem hull csak úgy az ölünkbe, de annyi bizonyos, hogy egy tizedrész annyi energiát, időt, munkát sem kíván, mint akármelyik nemzeti nyelv elsajátítása, különösen ha a hazánkban jelenleg két legnépszerűbb nyelv (angol és német) tanulására fordítandó idővel hasonlítjuk össze, melyek nyelvtanulási szempontból meglehetősen munkaigényesek, elegendő csupán az angol kiejtésére vagy mindkét nyelv morfológiájára, szintaxisára gondolnunk. 					Az eszperantó a maga rendkívül egyszerű, idiomatikus kifejezésektől és kivételektől mentes, logikus felépítésével, szóalkotási rendszerével könnyen megtanulható minden előzetes idegen nyelvismeret és minden nyelvtani képzettség nélkül, aránylag gyorsan és kevés fáradsággal, a kezdeti nehézségeket a minimálisra csökkenti, ezáltal kitűnő bevezető más nyelvekhez is. Racionális struktúrája prefixumok és sufixumok segítségével lehetővé teszi azt, hogy akár olyan szavakat is képezzünk, melyeket a magyar nyelvvel nem tudunk kifejezni. 						Mire használható ezen kívül az eszperantó? A Pasporta Servo minden eszperantista által ismert kiadvány, amely 70 országból több mint 1000 olyan eszperantista címét tartalmazza, akik készen állnak arra, hogy pár napra ingyen vendégül lássák a világ más részén élő eszperantista társait. A nyelv terjesztésének céljából ma már számos eszperantó nyelvkönyv található a könyvesboltokban, az Olasz Eszperantista Fiatalok pedig egy “Kirek” elnevezésű Interneten elektronikus posta segítségével hozzáférhető eszperantó nyelvtanfolyamot tettek fel a világhálóra, de ingyenesen hozzáférhető és letölthető például a brazil eszperantista, Karlo Pereira által kidolgozott “Kurso de esperanto” is.  

Vélemények az eszperantóról

A teljesség igénye nélkül szeretnék néhány álláspontot ismertetni a Zamenhof alkotta segédnyelvvel kapcsolatosan. Az eszperantó jelentőségét illetően megoszlanak a vélemények, nem minden nyelvész hozzáállása egyértelműen pozitív. Olivier Soutet Nyelvészeti kézikönyv című művében azt olvashatjuk, hogy az eszperantó tulajdonképpen mindig is csak egy érdekes nyelv volt, de alapítójának, számos követőjének és egyszerűségének ellenére igazából soha nem lépett az angol nyelv nyomdokaiba. 												A századelőn Ady Endre az alábbi szavakkal vélekedett az eszperantóról, mint lingua francáról: “Az élet egyre komplikáltabb és nehezebb lesz. Nem lesz időnk száz nyelvet tanulni. Gondoskodni kell tehát arról, hogy anyanyelvünk mellett egy közös nyelvvel élhessünk... Őrjöngenünk kellene az örömtől, hogy van egy nyelv, mely játszva lop be bennünket a kultúrnépek közé. Avagy, ha nem tetszik nekünk az eszperantó, tessék egy magyar tudósnak jobb világnyelvet föltalálni. Ismétlem nem tudóim hányadszor: ez magyar probléma.” 7				Kosztolányi 1906-ban még szintén nagy jövőt jósolt a zamenhofi nyelvnek a Budapesti Napló hasábjain: “ ...Nagyon nemes és nagy dologról álmodozik a nagy és nemes Zamenhof doktor. Az Embernek a nyelvét akarja megalkotni. Ez a gondolat, ez a nagytüzű akarás csakugyan a XX. század hőséhez illik. A bábeli nyelvzavart eloszlatja, mint zseniális operatőr a némák és gyámoltalanok papagájnyelvét, s gyerek módra veszekedő nemzeteket kibékíti egymással, mert megérti őket. (. . .) Ha Zamenhof doktor nyelvészeti remekműve leküzdi a gyerekkor betegségeit, s lekerül az olcsó szenzációk polcáról, rövid időn belül hatalmas hódítást tesz az egész földkerekségen. Az egységes világnyelv végleges elterjesztése ezután már csak adminisztratív kérdés lesz.” 8 			Később azonban pálfordulás következett be Kosztolányinál, s 1933-ban cikket írt a műnyelvek ellen a Pesti Hírlapba, azt hangoztatván, hogy éppen a nyelv elidegeníthetetlen jellege, az emlékezet hiányzik belőle. 											Szintén eszperantóellenes magatartást tanúsított Wittgenstein: “Eszperantó. Az undor érzése, amikor kitalált szót kitalált toldalékkal mondunk ki. A szó hideg, mellékértelem nélküli, s mégis a ’nyelv’ szerepében tetszeleg.” 

Az eszperantó jövője

Claude Hagege, az egyik legnagyobb kortárs nyelvész úgy véli, ha minden változatlan marad, úgy száz éven belül kihal az összes európai nyelv, a nyelvi sokféleség megszűnik, s a “nemzetközi cápa,” az angol egyeduralomra fog törni.9 Ennek a jelenségnek már most csendes szemlélői lehetünk…
Ahogy már korábban is utaltam rá, az Európai Unió küszöbén élénken foglalkoztatja a magyar nyelvészeket az a kérdés, vajon hosszú távon fennmaradhat-e a nyelvi sokszínűség, avagy az angol térhódításával előbb-utóbb visszatérünk-e a ’Bábel előtti egynyelvűséghez’? Felmerül a gondolat, -mivel felgyorsuló globalizációs, multikulturális világunkban egyre többen és egyre gyakrabban kerülünk kapcsolatba más nyelvűekkel-: vajon szükség van–e egy lingua franca-ra? A felvetett kérdés annál is inkább aktuális, mivel a soknyelvű nemzetközi szervezeteknél, a multinacionális cégeknél tendencia, hogy fokozatosan csökken a mindennapi érintkezésre használt nyelvek száma, sőt, egyesek már csak egy nyelvet használnak (pl. Philips-angol); néhány ágazat (például a légi közlekedés) pedig nem is működhetne közös nyelv nélkül. 				A kis népek számára tulajdonképpen mindegy, hogy a közös nyelv az angol, a német vagy az orosz, hisz ez a lényegen nem változtat, mert mindenképpen nekik kell tanulniuk egy másik nép nyelvét, amazoknak pedig nem kell az övükét. Változás csak akkor következne be, ha mindenki egy semleges közvetítő nyelvet használna, –Deme László kifejezésével élve- az “egyenlő hátrányok alapján”. Az Európai Unió alapelve –a tagállamok hivatalos nyelveinek egyenrangúsága kizárja valamely tagállam nyelvének közös közvetítő nyelvvé nyilvánítását. 					Claude Hagege véleménye szerint az új évezred Európájában a háromnyelvű fiatalok képzése a cél. A számára ideális háromnyelvű modellt, melyre már bevezetőnkben is utaltunk, a következőképpen képzeli el: Anyanyelv + Eszperantó + Másik (idegen) nyelv. Hogy mit értünk nyelvtudáson fogalmai szerint?10 Olyan felhasználó szintű tudást, melynek egyrészt képesek vagyunk megérteni az anyanyelvi beszélő által gyors tempóban mesélt szójátékokat, másrészt idegennyelvi produkciónk oly tökéletes, hogy anyanyelvi beszélő hatását kelti. A trilingvális nyelvi modell megvalósítása elé több akadály is gördül, többek között az, hogy iskolai kereteken belül ez a fajta oktatás rövid távon még nem megvalósítható, mint ismeretes, ennek tárgyi, technikai és pénzügyi akadályai is vannak. A közvetítő nyelv kiválasztását nem csak az új tagokkal érkezett új nyelvek használata sürgeti, hanem az unión belüli hivatalos státuszt követelő népeké is. A világnyelvek története azt mutatja, hogy egy adott nyelv vezető szerepe (például napjainkban az angol) nem a nyelv saját értékeinek köszönhető, hanem a gazdaságilag és politikailag erősebb ország vezető pozíciójának. 											Princz Oszkár elismert magyar eszperantista, nyelvkönyvíró szerint a pszichikai, társadalmi, gazdasági, politikai diszkrimináció alternatívája csak egy semleges nemzeti nyelv lehet, mégpedig olyan, amely szabályossága, tervezettsége révén széles rétegek számára teszi lehetővé a nemzetközi kommunikációt. “Miért használjunk egy bonyolult, az élet esetlegességei által kivételekkel megtűzdelt közvetítő nyelvet, ha létezik egy egyszerűbb, kevesebb energiával megtanulható nyelv is, mint például az eszperantó?”- veti fel a kérdést a híres eszperantista és hozzáfűzi: “hisz ma már senki sem választja a természetes lovat a mesterséges autó helyett, ha utazni akar”. 11

Jegyzetek:
1. “Az egyenlőség nyelvi feltétel hiányában csak fikció” című írásban hangzott el, mely a 2004. évi európai parlamenti választás előtt készült és az Útravaló az Európai Parlamentbe készülőknek című kiadványban jelent meg és a kiadó (Humán Európa Szövetség) juttatta el a képviselőjelölteknek.
2.  A felmérés eredményeit lásd bővebben:							            Internet 1.: http://langueadvantage.com/surveys/eurobarometer2001.com
3. A jeleket logikai osztályba sorolják természettudományos vagy filozófiai alapelvek alapján. Ezek az ún. a priori nyelvek nagy divatban voltak a 17. században, de hasonló kezdeményezések időről időre felbukkannak egészen napjainkig.
4. Az a posteriori nyelvek a természetes nyelvekből, többnyire Nyugat-Európa nyelveiből veszik elemeiket. A legutóbbi évszázad kezdeményezései általában ebbe a típusba sorolhatók. Ezen belül is megkülönböztetünk altípusokat aszerint, hogy teljesen kiküszöbölik-e a kivételeket, mint az eszperantó, vagy –jobban idomulva a természetes  nyelvek szerkezetéhez- megengednek bizonyos fokú szabálytalanságot, mint például az occidental.
5. Bővebben: www.http://lingvo.org.hu/3/250
6. “Az eszperantó deklaráltan élő nyelv!” Bővebben: www.esperanto.hu/aktualis.htm
7. Olvasható a Budapesti Napló 1906. szept. 6-i számában.
8. Olvasható a Budapesti Napló 1906. aug. 30-i számában.
9-10.« Pour moi, connaître parfaitement une langue, c’est ętre capable de saisir des jeux de mots débités sur un ton trčs rapide par des usagers natifs, et la parler sans ętre identifié comme un étranger » in Claude Hagege:« Une langue disparaît tous les quinze jours », L’Express – Dossier, 3/11/2000
11. Olvasható a Népszabadság  2001. április 24-i számában “A ló és az autó” című cikkben

Bibliográfia:
Idézet: Bárczi Géza, Magyar Nyelvőr, 1971, évf. 4. szám
Bárczi Géza: A nemzetközi nyelvről, Magyar Eszperantó Szövetség, Budapest, 1987, p. 16
Balogh Lajos: Tanácskozás az élő nyelvről, Nyr, 1989. 3. sz. pp.357-377
Barcsay Zsuzsa: Az eszperantó nyelv transzferértéke magyarok számára az indoeurópai nyelvek tanulásában és tanításában, Inyt 1989. 3. sz. pp.69-78						          Bujdosó Iván: Tud ön magyarul? Az ITK Origó eszperantó írásbeli nyelvvizsgájának tapasztalatai. MANYE Kongresszus 2003. április 14-16., Győr. Szekció: Az idegen nyelv elsajátításának mérése és értékelése. in: Bakonyi István – Nádai Julianna (szerk.): A többnyelvű Európa.  pp.76-85.  Széchenyi István Egyetem, Győr.
Claude Hagčge: « Une langue disparaît tous les quinze jours », L’Express – Dossier, 3/11/2000
David Crystal: A nyelv enciklopédiája, Osiris, Budapest, 1998, 438-443
Dálnoki Fésűs András: A nyelvoktatás-nyelvtanulás dilemmái és útválasztásai, Akadémiai kiadó, Budapest, 1988
Gados László: Az eszperantó-nyelvi mentőöv Európának, 2001, Ezredforduló 2, pp. 28-29
Gados László: Útravaló az Európai Parlamentbe, 2004, Humán Európa Szövetség, p.4
Haszpra Ottó: Az eszperantó hármas haszna, Magyar Tudomány, 2001/2, pp 219-221
Haszpra Ottó: A soknyelvűség igazi költsége, 1979 Világ és Nyelv, 4. p. 1
Havas Ferenc: “Könnyűség és nehézség” a nyelvtanulásban. Eszperantó magazin, WXI/2, 1974. február, pp 4-5
Kenesei István: A nyelv és a nyelvek, Akadémia Kiadó, Budapest, 1999
Kalocsai Kálmán: Rendszeres eszperantó nyelvtan, Tankönyvkiadó, Budapest, 1966
Kiss Jenő: Társadalom és nyelvhasználat, Osiris, Budapest, 2002, p. 83
Lengyel Zsolt: Bevezetés a pszicholingvisztikába, Veszprém, 1997, p.135
Pap Mária-Szépe György: Társadalom és nyelv. Szociolingvisztikai írások.Gondolat, Budapest, 1975
Princz Oszkár: A ló és az autó in Népszabadság, 2001. április 24. 
Olivier Soutet: Manuale di linguistica, Il Mulino, Bologna, 1998, p. 17
Szegedy-Maszák: Kosztolányi nyelvszemlélete (elhangzott az MTA 1994. április 18-i székfoglaló előadáson)
Szilvási László: Összefoglaló eszperantó nyelvtan: a középfokú állami nyelvvizsgára történő felkészüléshez, Lingvo Studio, Budapest, 1999
Dr. John C. Wells: Az eszperantó nyelv nyelvészeti jelenségei in Eventoj, 2002. november
Kék Kultúra és Közösség, művelődéselméleti folyóirat, III. folyam, III. évfolyam, 1999. III-IV.sz.

Internetes oldalak:

http://langueadvantage.com/surveys/eurobarometer2001.com
http://www.esperanto.hu/egyeb/komparo.htm
http://www.esperanto.se/dok/pragman_hu.html
http://www.hetek.hu/index.php?cikk=5633

Ternyák Henriett, Bábel Nyelviskola vezetője Győrben, olasz és francia általános illetve szakmai nyelvoktatással, tolmácsolással foglalkozom, jelenleg a pécsi Alkalmazott Nyelvészeti Doktori Iskola PhD programjában veszek részt doktoranduszként, kutatási területem: interkulturális kommunikáció a Magyarországon élő olaszok illetve franciák kommunikációs problémáira kihegyezve.